Teorije facilitacije

Općenito

Teorija facilitacije (facilitation theory) ponekad zvano facilitirano učenje ( facilitative teaching), je humanistički pristup učenju koji se razvio tijekom 1980-ih od strane utjecajnog američkog psihologa Carl Rogers i drugih te je najbolje opisana njegovim riječima:

“Mi znamo ... da iniciranje takve vrste učenja ne počiva na vještinama poučavanja vođe, njegovom akademskom znanju o tom području, njegovom planiranju nastave, korištenju audio-vizualnih pomagala, programiranom učenju koji koristi, njegovim prezentacijama i predavanjima, obilju knjiga, iako svaka od tih sastavnica može u jednom trenutku biti iskorištena kao važni izvor. Ne, važnost facilitiacije učenja temelji se na određenim osobinama stavova koje postoje između facilitatora (facilitator) i učenika.”1) Rogers, C. Freedom to Learn. 1969.

“Ne možemo direktno naučiti drugu osobu; možemo samo facilitirati njegovo učenje.”2) Rogers, C. On becoming a person. Boston: Houghton Mifflin. 1961.

Što je teorija facilitacije?

Rogersovo prvo područje interesa je bila psihologija i psihoterapija gdje je od 1940-ih počeo primjenjivati klijentu usmjerenu terapiju (client-centered therapy) koja promovira stajalište pomaganja ili savjetovanje klijenta gledajući problem iz njegove perspektive. U drugoj polovici 1960-ih počinje primjenjivati sličan pristup na procese edukacije i učenja. Njegova početna vjerovanja su bila da su ljudi po prirodi dobri i zdravi te da sva živa bića nastoje što bolje iskoristiti svoje postojanje (tendecija samoaktualizaciji) (the actualizing tendency)).

U svom radu Rogers se oslanja na dvije vrste učenja3) Patterson, C. H. Carl Rogers and Humanistic Education. In Foundations for a Theory of Instruction and Educational Psychology, Chapter 5. Harper & Row, 1977. koje su otkrili prijašnji teoretičari4) See for example Ausubel's Assimilation Theory :

učenje napamet (rote learning), misleći na besmisleno zapamćivanje činjenca, i

eksperimentalno učenje (experimantal learning) iz svakodnevnog života, koje ima značenje i osobnu važnost. Ono je rezultat prirodne znatiželje i prepoznate važnosti naučenih materijala često stečenih tokom ili barem facilitirane tijekom učenikove aktivne participacije u procesu učenja te često samoinicirane. Ovakvu vrstu znanja je teško prenijeti drugima.

Rogersova teorija vidi učitelje kao ključne u procesu učenja, ali ne kao hodajuće udžbenike koji reproduciraju svoj sadržaj, već kako facilitatore učenja (facilitator of learning). Facilitiranje se odvija kroz učiteljev stav tijekom privatnog odnosa sa učenicima. Rogers navodi tri kvalitete stava neophodne za vršenje facilitacije (u savjetovanju i edukaciji). Takozvane temeljne uvjete5) Rogers, Carl R. The Interpersonal Relationship in the Facilitation of Learning. In Humanizing Education: The Person in the Process. Ed. T. Leeper. National Education Association, Association for Supervision and Curriculum Development, p1-18. 1967. :

Realnost. “To znači da je on [učitelj] svoj, a ne da negira sebe.”5) Učitelj mora biti osoba svijesna svojih osjećaja te prenijeti ih na odgovarajući način. Ne bi smio biti samo jedan od likova u predstavi koja se zove proces obrazovanja, “”bezlično utjelovljenje nastavnih zahtjeva ili sterilna cijev kroz koju se znanje prenosi sa generacije na generaciju.“5)

Cijenjen, prihvatljiv, povjerljiv. Ovo se odnosi na učiteljevu brigu za studente i njegovo prihvaćanje studentskih osjećaja (onih koji daju potporu učenju, ali i onih koji ometaju učenje). Povjerenje i cijenjenost te sposobnosti kao ljudskog bića.

Empatija. Empija znači biti u mogućnosti staviti se u tuđu kožu. To znači da učitelj može razumijeti učenikovo gledište procesa učenja i njegovih reakcija. Naglasak je stavljen na razumijevanje, a ne na osuđivanje ili procjenjivanje.

Ostali učiteljevi zadaci uključuju uspostavljanje ugodne atmosfere u učionici. Samim time dolazi do facilitiranja učenja i stjecanja novih ideja reduciranjem mogućih negativnih efekata vanjskih faktora. Facilitirani učitelji trebao bi biti otvoren za nove ideje, slušati učenike, obraćati pozornost na odnos koji ima sa učenicima kao i na sadržaj materijala koji predaje, ohrabrivati učenike da preuzmu odgovornost za svoje učenje i akcije te da samoocjenjivanje bude najviši oblik ocjenjivanja. Također bi trebao koristiti *povratnu informaciju od učenika* za daljnja poboljšanja.

Ipak, učitelj ne može cijeli proces edukacije obaviti sam. Učinkovitost procesa edukacije ovisi i o učenicima. Kako bi doprinjeli svom vlastitom učenju oni bi trebali biti:

svijesni o uvjetima facilitacije provedenih u njihovu korist,

svijesni da problem koji će naučiti bude stvaran, relevantan i značajan

motivirani, jer je motivacija, prema Rogersu, tendencija prema samoaktualizaciji prisutna kod svih zdravih pojedinacaa

Ako su zadovoljeni svi uvjeti,

”učenje postaje život, i to vrlo važan život. Učenik je na putu, ponekad uzbuđen ponekad u dilemi, da postane biće koje uči i mijenja se.“5)

Koje je praktično značanje teorije facilitacije?

Rogersovo teorija, kako je i navela, ima jasne ciljeve koje nije uvijek lagano uvesti u učionicu. Oni su uspostavljanje bliskog kontakta sa učenicima, upoznavanje ih i pružanje im empatije i podrške koje zahtijeva veliku količinu truda od strane učitelja. Učitelji većinom ignoriraju ovaj dio edukacijskog procesa i orijentirani su samo na znanje koje bi trebali prenijeti učenicima.

Neki od Rogersovih savjeta koji su primjenjeni u temeljnim uvjetima su5):

Realnost. Biti realan ne znači iskazivati frustracije i gnjev na učenicima. Takvoj vrsti podučavanja nije mjesto u učionici. “Stav izražen u segmentu realnosti se odnosi na stav poštovanja, topline, brige, sviđanja i razumijevanja.” Učitelj se ne smije pretvarati da je sveznajući i savršen jer studenti to ionako znaju da nije moguće.

Prihvaćanje. Učitelji bi trebali prihvatiti sve studente ne zbog njihovih dobrih/negativnih karakteristika već zato što su svi oni dragocjena ljudska bića. To prihvaćanje se može manifestirati kao slušanje studenata što govore, ne u cilju ocjenjivanja onoga šta su rekli, već slušanja kako bi naučili njihove ideje, misli i osjećaje. Učenici se moraju osjećati slobodnima u objašnjavanju svojih ideja. Prihvaćanje se također može manifestirati u vidu odgovoranja na ono što je rekao učenik.

Empatija. Empatija omogućava učiteljima da shvate razloge koji su doveli studente do određenih ponašanja ili odgovora, ali i za razumijevanje njegovih emocionalnih situacija koje se moraju razriješiti kako bi se omogućilo značajno učenje.

Pronađeni pozitivni rezultati Rogerove teorije u praksi uključuju: manje disciplinskih problema u učionicama, bolje znanje i veći rezultati na IQ testovima, korištenje viših procesa mišljenja, manje vandalizma, pozitivni samoobzir, povećanje kreativnosti i drugih.(Aspy, D., Roebuck, F. Our research and our findings. In: Rogers, C. R. Freedom to learn: a view of what education might become, p. 199-217. Columbus, OH, Charles E. Merrill, 1969. Cited by Zimring, Fred. Carl Rogers. Prospects: the quarterly review of comparative education 24, no. 3/4: 411-422, 1994.))

Kritika

Rogersova teorija je kritizirana zbog sličnih razloga kao i druge humanističke teorije: sumnjivost tvrdnji o prirođenoj dobroti ljudi i volji za učenjem.

Ključne riječi i najvažnija imena

teoriaj facilitacije, facilitirani učitelj, realnost, prihvaćanje, empatija

Carl Rogers

Literatura

Rogers, Carl R. The Interpersonal Relationship in the Facilitation of Learning. In Humanizing Education: The Person in the Process. Ed. T. Leeper. National Education Association, Association for Supervision and Curriculum Development, p1-18. 1967.

Patterson, C. H. Carl Rogers and Humanistic Education. In Foundations for a Theory of Instruction and Educational Psychology, Chapter 5. Harper & Row, 1977.

Theories of learning: Holistic learning theory. Oxford Brookes University. Retrieved March 22, 2011.

Pročitaj više

Rogers, Carl R. Freedom to Learn: A View of What Education Might Become. Columbus, Ohio: Charles E. Merrill Publishing Company, 1969.

Smith, M. K. Carl Rogers and informal education, the encyclopaedia of informal education. 1997 - 2004.

Carl Rogers (1902 - 1987)Experiential Learning

learning theory bibliography